![](https://ulkopolitiikka.fi/wp-content/uploads/2024/04/30-31_The_National_Archives-scaled-3.jpg)
Ukrainan kriisin seurauksena Venäjän ja lännen suhteet ovat huonoimmillaan kylmän sodan päättymisen jälkeen. Puolentoista viime vuoden aikana päähuomio on koskenut sitä, miten voitaisiin tyydyttävällä tavalla ratkaista Ukrainan kriisi ja estää konfliktin kärjistyminen ja laajeneminen. Samalla on mietittävä sitä, miten Venäjän ja lännen väliset suhteet ylipäätään voitaisiin rakentaa nykyistä kestävämmälle pohjalle.
Ukrainan kriisin ratkaiseminen ei vielä tarkoita sitä, että Venäjän ja lännen väliset suhteet palaisivat ennalleen. Toisaalta on vaikea nähdä, että kriisi voitaisiin ratkaista kunnolla ilman, että suhteet lähentyisivät merkittävästi.
Venäläiset halusivat uuden, oikeudellisesti velvoittavan turvallisuussopimuksen jo ennen Ukrainan kriisiä, mutta länsi ei pitänyt Venäjän silloisen presidentin Dmitri Medvedevin pian kuusi vuotta sitten tekemää aloitetta sisällöllisesti varteenotettavana.
Sopimusluonnoksen keskeisenä uutena sääntönä oli, että valtioita kiellettäisiin lisäämästä turvallisuuttaan tavalla, joka aiheuttaisi vahinkoa toisille osapuolille. Käytännössä länsi tulkitsi tämän tarkoittavan sitoumusta siihen, että Nato tai muutkaan läntiset turvallisuusinstituutiot tai yhteistyörakenteet eivät voisi laajeta Venäjän tahdon vastaisesti.
Läntisen käsityksen mukaan periaate, jonka mukaan osapuolet estävät valtioita liittoutumasta vetoamalla liittoutumisen vahingollisuuteen jossain yleisessä mielessä, olisi ollut liian epämääräinen ja avoin subjektiivisille tulkinnoille. Vapaan liittoutumisen periaatetta ei haluttu alistaa sellaiselle. Uusia normeja esimerkiksi rajojen muuttamiseksi Medvedevin sopimusehdotus ei sisältänyt.
Ajatus uudesta sopimuksesta on kuitenkin jäänyt kytemään. Viime aikoina sopimuksen tarve on tunnustettu entistä useammin, ja uutta sopimusta on ehdotettu vetoamalla analogianomaisesti historiallisiin tapauksiin.
On puhuttu uudesta Jaltasta, eli sen kaltaisesta kokouksesta, jossa suurvallat sopivat toisen maailmansodan jälkeisestä järjestyksestä helmikuussa 1945. Toiset ovat haikailleet mieluummin uutta Etykiä, jossa kaikki alueen valtiot yhdessä sopivat Euroopan turvallisuusjärjestystä koskevista periaatteista kylmän sodan aikana vuonna 1975. Kolmannet, heidän joukossaan Vladimir Putin, taas ovat pitäneet esikuvana Napoleonin sotien jälkeistä, kaikkien silloisten suurvaltojen muodostamaa Wienin kongressia.
Miten tällaiseen uuteen turvallisuussopimukseen, grand bargainiin, voitaisiin päästä?
Yhteisistä periaatteista sopiminen edellyttää luottamusta, jota ei tällä hetkellä ole.
Ensinnäkin voidaan ajatella, että uusi turvallisuussopimus perustuisi osapuolten väliseen valtatasapainoon. Tämä on perinteinen realistinen käsitys siitä, että kestävän turvallisuusjärjestyksen tulee vastata keskeisten toimijoiden välisiä voimasuhteita ja mukautua niiden muutoksiin. Voimapoliittisen mallin mukaan toinen osapuoli voidaan pakottaa hyväksymään sellaisiakin sopimuksia, jotka eivät ole sille mieluisia.
Toinen vaihtoehto on, että uusi turvallisuusjärjestys perustuisi yhteisille eduille. Tämä on liberaali näkökulma: molemmat osapuolet voittavat, kun asioista sovitaan niin, että molemmat luopuvat jostakin vähemmän tärkeästä ja saavat vastineeksi jotakin tärkeämpää. Etupiirijako on tyypillinen intressien yhteen sovitteluun – toki käytännössä aina osin myös voimapolitiikkaan – perustuva turvallisuusjärjestys. Osapuolet sopivat esimerkiksi intressipiiriensä rajoista tai yhteistyöstä ylipäänsä niin, että molemmat saavuttavat jotakin ja ovat lopputulokseen tyytyväisiä.
Kolmanneksi yhteinen turvallisuusjärjestys voi perustua keskusteluun ja parhaan mahdollisen argumentin hyväksymiseen. Tuon argumentin pohjalta muodostetaan yhteiset säännöt ja periaatteet. Tätä voidaan pitää konstruktivistisena lähestymistapana. Käytännössä diplomatiassa kuitenkaan harvoin sovitaan mistään vain argumentin pätevyyden perusteella, vaikka keskustelussa sitä aina arvioidaankin.
Mikään näistä malleista ei kuitenkaan tarjoa suoraa reittiä Venäjän ja lännen turvallisuussopimukselle tai ylipäätään Eurooppaa koskevalle sopimukselle.
Venäläisessä keskustelussa esitetään usein ajatuksia, joiden mukaan kylmän sodan jälkeinen turvallisuusjärjestelmä syntyi Venäjän heikkouden aikana ja vastasi aikansa olosuhteita, mutta uuden sopimuksen olisi vastattava Venäjän voimistunutta asemaa. Länsimaissakin on tahoja, jotka ajattelevat samansuuntaisesti.
Realistisen logiikan ongelmana on nykyoloissa kuitenkin se, että osapuolilla ei ole minkäänlaista yhteistä käsitystä siitä, mitä voimalla tarkoitetaan ja minkälaiset osapuolten väliset voimasuhteet ovat. Läntisen käsityksen mukaan Venäjä on sitä suhteellisesti heikompi eikä ainakaan ole merkittävästi vahvistumassa. Venäläisen näkökulman mukaan Venäjä on vahva ja länsi suhteellisesti heikentymässä.
Voimasuhteet tulevat konkreettisesti näkyviin sotilaallisissa tilanteissa, joissa jokin alue on jo toisen osapuolen hallussa tai toisen sotilaallinen ylivoima on selviö. Voimasuhteista on tällöin jonkinlainen yhtenevä käsitys, ja sopimus voi vahvistaa »saavutetut edut».
![](https://ulkopolitiikka.fi/wp-content/uploads/2024/04/35_BPA_Bild_00220519_Lothar_Schaack-scaled-2.jpg)
Mikäli voimasuhteet ovat läheskään tasaisia, voimapolitiikan keinoin ei kuitenkaan pystytä pakottamaan toista osapuolta luopumaan mistään. Vapaaehtoinenkaan mukautuminen ei onnistu ilman yhteistä näkemystä voimasuhteiden muutoksista. Voimapoliittisen logiikan perusteella on lisäksi vaikea muodostaa sääntöihin perustuvaa turvallisuusjärjestystä tai oikeuttaa muita etuja kuin paikkaa keskeisiä päätöksiä tekevissä elimissä.
Edellä mainitut historialliset tilanteet tarjoavat esimerkkejä siitä, miten sopimuksiin voidaan päästä. Esimerkiksi Wienin kongressiin osallistuneiden suurvaltojen yhteisenä intressinä oli vastustaa nationalististen ja liberaalien uudistusvoimien uhkaa ja ylläpitää suurvaltojen keskinäistä valtatasapainoa.
Jaltan sopimus sen sijaan ei koskenut etupiirijakoa Euroopassa, toisin kuin yleensä kuvitellaan. Jaltalla keskityttiin pikemminkin Saksan asemaan sodan jälkeen ja sovittiin yleisistä periaatteista, joiden perusteella Saksan valtaamissa Itä- ja Keski-Euroopan maissa muodostettaisiin hallitukset yleisin ja vapain vaalein. Winston Churchill oli aiemmin sopinut Josif Stalinin kanssa salaisesti erilaisista vaikutusvaltaosuuksista Itä-Euroopassa, muttasilloinkaan ei puhuttu esimerkiksi Puolan kuulumisesta Neuvostoliiton vaikutuspiiriin.
Jaltalla voimapolitiikka oli määräävänä tekijänä sikäli, että puna-armeija oli jo Berliinin porteilla, mutta sopimusta etupiirijaosta ei tehty. Lisäksi Franklin Rooseveltilla oli muita intressejä, kuten Neuvostoliiton saaminen mukaan Japanin vastaiseen sotaan ja Yhdistyneisiin kansakuntiin.
Etupiirijako Eurooppaan syntyi voimapolitiikan tuloksena, kun Stalin sanoutui irti aiemmista lupauksistaan ja länsivallat de facto hyväksyivät Euroopan jaon tunnustamalla kommunistivetoiset hallitukset Itä- ja Keski-Euroopassa ja pidättäytymällä tukemasta kansannousuja näissä maissa. Lisäksi on syytä muistaa, että Jalta oli voittaneiden valtioiden sopimus tilanteessa, jossa yhteinen vihollinen oli kukistumassa.
Etykin loppuasiakirja vuodelta 1975 taas on usein nähty intressien kompromissina, jossa Neuvostoliitto ja itäblokki saivat länneltä tunnustuksen kylmän sodan järjestykselle ja toisen maailmansodan jälkeen syntyneille rajoille, kun taas länsi sai nostettua ihmisoikeudet yhteisiksi periaatteisiksi ja avattua kulttuurivaihtoa. Tämä näkemys Etykistä on kuitenkin varsin yksinkertaistava, sillä periaatteista käytiin laaja keskustelu ja ne tunnustettiin liennytyksen hengessä molemmin puolin hyviksi.
Kylmän sodan päättymisen jälkeistä turvallisuusjärjestystä taas voidaan pitää yhtenä harvinaisena esimerkkinä siitä voimasta, jota yhteisiksi koettujen arvojen puolesta esitetyillä argumenteilla voi olla.
Argumentit koskivat etenkin Saksan yhdistymistä ja Nato-jäsenyyttä. Vaikka Neuvostoliitto oli heikentynyt ennen kaikkea taloudellisesti, länsi ei pakottanut sitä hyväksymään yhteisiä arvoja ja tehtyjä turvallisuusratkaisuja. Mihail Gorbatšov katsoi, että niin sanotut »läntiset arvot» olivat yhteisiä ja että Saksan pysyminen Naton jäsenenä oli koko Euroopan turvallisuuden kannalta paras mahdollinen ratkaisu silloisessa tilanteessa.
Gorbatšov ei esittänyt suoraan mitään vaihtokauppaa, mutta Saksan asevoimia rajoitettiin, ja länsi tarjosi käytännössä vastikkeeksi talousapua sekä periaatteellisia sitoumuksia olla ulottamatta Naton rakenteita Itä-Eurooppaan. Neuvostoliitto kuitenkin sitoutui periaatteeseen, että suvereenit maat voivat itse päättää liittoutumisestaan. Varsinaista kokonaissopimusta uudesta turvallisuusjärjestyksestä ei tuolloin tehty.
Venäjän ja lännen välistä turvallisuusyhteistyötä tulee rakentaa siltä realistiselta pohjalta, että osapuolet ovat keskeisissä asioissa eri mieltä mutta pyrkivät yhteistyöhön kaikissa niissä asioissa, joissa voivat.
Ukrainan kriisin jälkeisessä tilanteessa on vaikea nähdä, mitä muuta voimapolitiikkaan perustuva sopimus käytännössä tarkoittaisikuin sitä, että länsi hyväksyisi Krimin ja – mikäli Venäjä niin vaatisi – myös itäisen Ukrainan osaksi Venäjää vähintään de facto. Samalla voimapolitiikan logiikalla Venäjän tulisi hyväksyä Ukrainan mahdollinen nykyistä syvempi integroituminen länteen.
Perinteisiä indikaattoreita soveltava voimapoliittinen analyysi ei anna pohjaa analogialle Jaltan kokouksen ja sitä seuranneen järjestyksen kanssa, sillä voimasuhteet olivat tuolloin täysin toisenlaiset. Voimapoliittinen sopimus ei myöskään takaisi mitään pysyvää yhteisymmärrystä vaan pikemminkin legitimoisi voimapolitiikalla saavutetut tulokset. Se tarkoittaisi, että voimapolitiikkaan voitaisiin jälleen turvautua, kun voimasuhteet muuttuisivat.
Venäjän ja lännen voimasuhteiden muutos voi luoda tulevaisuudessa paineita ja edellytyksiä uudelle turvallisuussopimukselle. Muutoksen tulisi kuitenkin olla niin raju tai tulevaisuutta koskevien uskomusten tulisi muuttua niin ratkaisevasti, ettei tämä näytä todennäköiseltä. Venäjä kykenee muuttamaan voimasuhteita lähinnä eskaloimalla olemassa olevia kriisejä. Länsi taas kykenee puolustautumaan, mutta sillä ei ole halua ryhtyä haastamaan Venäjää tosissaan voimapolitiikan keinoin.
Lännen taloudelliset sanktiot eivät heilauta voimasuhteita tavalla, joka pakottaisi Venäjän muuttamaan politiikkaansa. Osapuolten politiikkaan vaikuttavien muutosten tulisi pikemminkin koskea eri maiden johtajia ja sisäistä koheesiota. Silloin kyse on vähintään yhtä paljon intressien kuin varsinaisten voimasuhteiden muutoksesta.
Myös ajatus sopimisesta etuja yhteen sovittamalla on hankala. Venäjä voisi olla tyytyväinen sellaiseen intressipiirien jakoon, jossa länsi tunnustaisi entisen Neuvostoliiton alueen – pois lukien Baltian maat mutta sisältäen Ukrainan – Venäjän etupiiriin kuuluvaksi ja Venäjä puolestaan tunnustaisi muun Euroopan kuuluvan läntiseen etupiiriin.
Kumpikaan osapuoli ei pyrkisi levittämään omia instituutioitaan toistensa etupiiriin kuuluvalle alueelle tai vaikuttamaan alueen valtioiden sisäiseen poliittiseen kehitykseen. Samalla osapuolet sitoutuisivat tekemään yhteistyötä hallitakseen alueen ulkoisia turvallisuusongelmia ja kriisejä, joista keskeisimpiä ovat olleet Iran, Syyria ja Afganistan.
Tällainen oli itse asiassa ehdotus, jonka kansainvälisten turvallisuuskysymysten tutkija ja silloinen duuman jäsen Aleksei Arbatov teki International Security -lehdessä vuonna 1993. Tämä epämuodolliseksi tarkoitettu intressipiirien jako, joka siis oli vain tutkijan ehdotus, rikkoutui kuitenkin jo siinä vaiheessa, kun Venäjä ei hyväksynyt lännen toimia Balkanilla ja vastaavasti EU ja Nato alkoivat solmia kumppanuuksia entisten Neuvostoliiton maiden kanssa.
Jotta Venäjä voisi suostutella länttä hyväksymään sen haluaman turvallisuusjärjestyksen etupiireineen ja sille kuuluvan entistä merkittävämmän aseman turvallisuuskysymyksiä koskevassa päätöksenteossa, sen tulisi antaa jotakin vastapainoksi. Venäjän mahdollisuudet tarjota jotakin lännelle ovat kuitenkin rajalliset: se voi edistää yhteistyötä globaalien kriisien ja ongelmien ratkaisussa ja kenties uusilla alueilla, kuten Arktiksella, sekä ylipäätään edesauttaa vakautta ja rauhaa. Monet pitävät myös toimivia kauppasuhteita ja ennen kaikkea energian toimitusta länsimaille hyvänä vastapainona sille, että Venäjä saisi haluamansa turvallisuutta koskevissa kysymyksissä.
![](https://ulkopolitiikka.fi/wp-content/uploads/2024/04/30_37_Reagan_Gorbachev_Hofdi_House_Wikimedia_Commons-scaled-2.jpg)
Osalle läntisistä poliitikoista tämän kaltainen sopimus näyttää reilulta, mutta keskeisten läntisten poliittisten johtajien mielestä se ei muodosta tyydyttävää pohjaa. Yhtäältä Venäjän tarjoamat houkuttimet näyttävät joko riittämättömiltä tai sitten yhteisiltä eli sellaisilta, joihin Venäjällä muutenkin on oma intressi, kuten globaalien kriisien ja turvallisuusongelmien ratkaiseminen ja taloudellinen yhteistyö. Toisten mielestä turvallisuutta koskevia periaatteellisia kysymyksiä taas ei voida ratkoa taloudelliset edut edellä eikä tällainen sopimus edes lisäisi turvallisuutta, mikäli etupiiriin lukeutuvat maat eivät itse sitä hyväksyisi. Se toisi päinvastoin uusia ongelmia.
Myös lännen mahdollisuudet tarjota Venäjälle jotakin konkreettista, jotta tämä hyväksyisi Etyj-pohjaisen turvallisuusjärjestyksen sekä Naton roolin ja oikeuden laajentua, ovat rajalliset. Massiiviseen talousapuun, jota ehkä odotettiin kylmän sodan jälkeen, lännellä ei ole varaa eikä edes tarvetta ottaen huomioon Venäjän taloudelliset resurssit. Modernisaatio lännen ehdoilla, pääsy markkinoille ja toteutunut WTO-jäsenyys eivät Venäjän näkökulmasta ole olleet riittäviä houkuttumia vaan pikemminkin lännen haluamia asioita. Lisäksi Venäjä näkee, että se saa solmittua parempia kumppanuuksia nousevien talouksien, erityisesti Kiinan, kanssa.
Moskovan kauppakorkeakoulun professorin Vladislav Inozemtsevin ja venäläisen turvallisuuspolitiikan kommentaattorin Anton Barbašinin Foreign Affairs -lehden verkkosivuilla viime vuonna esittämä ajatus Venäjän ja lännen välisestä radikaalista grand bargainista vaikuttaa puolestaan varsin utopistiselta. Kirjoittajien mielestä länsi voisi hajottaa Naton ja muodostaa uuden liiton Venäjän kanssa vastapainoksi sille, että Venäjä luovuttaisi Krimin takaisin Ukrainalle ja luopuisi vastakkainasettelun retoriikasta.
Vallitsevan luottamuspulan vuoksi ja sisäpoliittisistakin syistä nämä ovat kuitenkin asioita, joista kumpikaan osapuoli ei halua ainakaan ensimmäiseksi luopua.
Mahdollisuudet saavuttaa yhteinen sopimus parhaaseen argumenttiin vetoamalla näyttävät nykyoloissa vieläkin rajallisemmilta, sillä yhteistä arvopohjaa tai kykyä keskustella yhteisistä periaatteista avoimesti ja hyvässä uskossa ei ole – eikä edes jaettua ymmärrystä tosiasioista tai halua rakentaa sellaista yhdessä. Yhteisistä periaatteista sopiminen edellyttää luottamusta, jota tällä hetkellä ei ole olemassa.
Silti on syytä miettiä, onko edes periaatteessa olemassa parempia pelisääntöjä kuin nykyiset – Venäjän mielestä merkityksensä menettäneet – Etyj-perustaisen turvallisuus järjestyksen säännöt. Venäjä on ollut tyytymätön etenkin periaatteeseen, jonka mukaan suvereenit valtiot voivat itse päättää liittoutumisestaan. Toisaalta Venäjän on hyvä muistaa, että tämä sääntö koskee myös Venäjän oikeutta liittoutua niiden valtioiden kanssa, jotka niin haluavat tehdä.
Uusi eurooppalainen turvallisuussopimus on ajatuksena houkutteleva, mutta sellaisen syntyminen ei näytä todennäköiseltä.
Venäjä ei ole esittänyt uusia rajoja koskevia normeja. Mikäli se haluaisi oikeuttaa Krimin liittymisen Venäjään historiallisten oikeuksien perusteella, sen olisi kyettävä esittämään nämänormit siten, että ne koskevat myös muiden maiden historiallisia oikeuksia. Toisaalta voisi olla mahdollista argumentoida, että Neuvostoliiton ja Jugoslavian hajoamisen yhteydessä syntyi erityisiä ongelmia, jotka koskivat niitä alueita, joilla oli autonominen asema osana hajonneen liittovaltion osavaltiota.
Venäjä on toivonut pääsevänsä vaikuttamaan yhteisiin turvallisuusrakenteisiin aiempaa enemmän. Kylmän sodan jälkeen Venäjän liittyminen Natoon olisikin ollut yksi mahdollinen tapa rakentaa uutta turvallisuusjärjestystä.
Ongelmana kuitenkin oli, että Naton kylmän sodan jälkeisen itseymmärryksen mukaan valtiot eivät ansainneet jäsenyyttä strategisen merkityksensä vuoksi vaan sitoutumalla yhteisiin arvoihin ja periaatteisiin. Venäjän olisi siis pitänyt hyväksyä se, että maa ei ole suhteessa Natoon tasavertainen ennen kuin siitä olisi tullut tasavertainen Naton sisällä. Kokonaan uuden järjestön perustaminen taas edellyttäisi yhteistä käsitystä uuden järjestön tehtävistä ja merkityksestä, ja niiden tulisi poiketa jo olemassa olevien järjestöjen eli YK:n ja Etyjin vastaavista.
Uusi eurooppalainen turvallisuussopimus, johon niin Venäjä kuin keskeiset läntisetkin toimijat olisivat sitoutuneita, on ajatuksena houkutteleva, mutta sellaisen syntyminen ei näytä todennäköiseltä. Etupiirijako olisi kolmella tapaa epärealistinen: jos se perustuisi voimasuhteisiin, Venäjä ei saisi haluamaansa etupiiriä; jos se perustuisi yhteisiin intresseihin, on epäselvää, millä Venäjä kompensoisi laajemman etupiirinsä lännelle; ja jos puhutaan periaatteista, niin lännessä ei pidetä etupiiriajattelua vapaata liittoutumista parempana periaatteena.
Erityisen vaikealta näyttää sellaisen sopimuksen aikaansaaminen, jonka kaikki Etyj-maat voisivat allekirjoittaa. Venäjää houkutteleekin ajatus sopia turvallisuusjärjestyksestä vain valikoitujen suurvaltojen kesken. Mikäli tällaisia sopimuksia syntyisikin, on epätodennäköistä, että Euroopan turvallisuusjärjestyksestä tulisi entistä parempi ja kestävämpi.
Uuden kattavan turvallisuussopimuksen puuttuminen ei kuitenkaan estä Venäjän ja lännen välistä turvallisuusyhteistyötä. Sitä tulee rakentaa siltä realistiselta pohjalta, että löydetään toimiva modus vivendi – eli ymmärretään, että osapuolet ovat keskeisissä asioissa eri mieltä, mutta pyritään yhteistyöhön kaikissa niissä asioissa, joissa voidaan.
Yhteistyötä voidaan edistää hyväksymällä vallitseva voimapoliittinen tilanne, etsimällä yhteisiä intressejä sekä keskustelemalla yhteisistä periaatteista. Iranin ydinsopimus on tässä mielessä hyvä esimerkki, Venäjän haluttomuus selvittää malesialaiskoneen alas ampumista taas huono.
Vaikka uuden turvallisuussopimuksen puute rajoittaa mahdollisuuksia saada Ukrainan kriisiin kestävää ratkaisua, käytännön yhteistyöllä voidaan luoda pohjaa sille, että aika on myöhemmin kypsä myös mahdolliselle uudelle sopimukselle.
Kirjoittaja on kansainvälisen politiikan professori Tampereen yliopistossa.