![](https://ulkopolitiikka.fi/wp-content/uploads/2024/04/LISAYS_Catherine-Ashton-scaled-3.jpg)
Todistukset on jaettu, ja EU:n ulkopolitiikka saa vuodelta 2013 useimmilla osa-alueilla tyydyttävän arvosanan. Jokunen kiitettäväkin todistuksessa komeilee, ja muutamista aiheista langetetaan laiskanläksyjä. Kokonaisuutena EU kuitenkin menestyi ulkopolitiikassaan hieman edellisvuotta paremmin.
Tällainen yleiskuva piirtyy European Council on Foreign Relations -ajatuspajan julkaisemasta vuosikatsauksesta European Foreign Policy Scorecard. Nyt neljättä kertaa laadittu ”todistus” kartoittaa vuosittain EU:n ja sen jäsenmaiden toimintaa kansainvälisessä politiikassa. Katsauksessa tarkastellaan sekä eurooppalaisen ulkopolitiikan kokonaisuutta että eri EU:n jäsenvaltioiden rooleja yhteisen ulkopolitiikan muotoutumisessa.
Kaksi merkittävintä saavutusta olivat Serbian ja Kosovon välien liennytys sekä Iranin ydinohjelmasta käydyt neuvottelut, joissa molemmissa EU onnistui rakentamaan sopua. Aiemmin kovaa kritiikkiä osakseen saanut EU:n ulkopolitiikan korkea edustaja Catherine Ashton sai näistä läpimurroista paljon kiitosta. Raportissa huomautetaan myös, etteivät onnistumiset olisi olleet mahdollisia ilman jäsenmaiden tukea.
Huolimatta onnistumisista ja useilla osa-alueilla tapahtuneesta yhteisen linjan vahventumisesta EU kärsi myös merkittäviä diplomaattisia tappioita. Syyrian kriisin edessä oltiin voimattomia, ja Ukraina käänsi unionille selkänsä. Myös Venäjän-politiikan suhteen edellisvuosien positiivinen kehitys taittui.
EU tähtää yhtenäiseen ulkopolitiikkaan. Yhtenäisin se on Venäjä-politiikassaan, joskin tältä osin yhtenäisyys laski vuonna 2013.
Kiinan kanssa syntynyt kauppapoliittinen kiista aurinkopaneelien hinnoista osoittaa, miten yksittäiset jäsenmaat voivat torpedoida EU:n yhtenäisyyden. Useat jäsenmaat, tärkeimpänä Saksa, vastustivat julkisesti kauppakomissaari Karel De Guchtin Kiinan suuntaan edustamaa tiukkaa linjaa, mikä vei pohjaa yhteiseltä ulkopolitiikalta.
Ulkopolitiikan arviointi ECFR:n todistuksessa perustuu kolmeen kriteeriin: yhtenäisyyteen, resursseihin ja tuloksiin. Tarkasteltavana on siis paitsi yhteisen ulkopolitiikan muotoilu, myös se, miten paljon voimavaroja tavoitteiden saavuttamiseksi on osoitettu sekä se, miten hyvin tavoitteet on saavutettu. Vertailussa tuloksille annetaan yhtä suuri painoarvo kuin kahdelle muulle kriteerille yhteensä.
Todistuksesta käy hyvin ilmi se, että yhteiset linjaukset ja voimavarojen kohdentaminen eivät aina johda toivottuihin tuloksiin. Erityisen selvää tämä on suhteissa Venäjään: EU on ollut perin yhtenäinen kannassaan Venäjän ihmisoikeusongelmiin ja kansalaisvapauksiin, mutta se ei ole kääntänyt Venäjän kurssia.
Vaikka päähuomio on nimenomaan yhteisessä eurooppalaisessa ulkopolitiikassa, todistuksessa arvioidaan myös kutakin jäsenmaata erikseen sen suhteen, onko se ollut yhteisen ulkopolitiikan muotoilemisessa johtaja (leader), kannattaja (supporter) vai velttoilija (slacker).
Suomi on menestynyt tässä arvioinnissa vuodesta toiseen kokoonsa nähden hyvin. Johtajuutta Suomi on osoittanut erityisesti kehityspolitiikassa, eikä maata ole toistaiseksi luokiteltu velttoilijaksi yhdenkään kysymyksen osalta. Suomi ei välttämättä ole määrittämässä uusia poliittisia linjoja, mutta sen jälkeen kun yhteisistä linjoista on päästy sopuun, Suomi tukee ja toteuttaa niitä aktiivisesti.
Myös uuden raportin maakohtaisessa vertailussa Suomi on luokiteltu johtajien joukkoon kehitysyhteistyön, humanitaarisen avun ja Syyrian pakolaisten avustamisen osalta. Eurooppalaisessa vertailussa kolme papukaijamerkkiä ei kuitenkaan näyttäydy enää yhtä vahvana suorituksena kuin aikaisempina vuosina, sillä useampi Baltian ja Itä-Euroopan maa on parantanut tuloksiaan ja noussut Suomen rinnalle tai ohikin.
Ruotsi taas painii vuodesta toiseen aivan eri sarjassa kuin Suomi. Uudessa raportissa Ruotsi saa kolmanneksi eniten johtajuus-merkintöjä – yhteensä kymmenen – ja vain yhden velttoilija-arvion. Ruotsin painoarvoa korostaa se, että EU:n ”kolme suurta” (Ranska, Britannia ja Saksa) eivät vuoden 2013 aikana enää olleet ulkopolitiikan muotoilussa yhtä keskeisessä osassa kuin aiemmin.
Entä mistä löytyvät Euroopan ulkopoliittiset takapulpetin pahikset? Kreikka saa neljä merkintää velttoilusta eikä yhtään johtajuudesta. Jengiinsä se on saanut Bulgarian ja Slovenian (molemmilla kolme merkintää velttoilusta, nolla johtajuudesta).
Myös Saksalla on neljä velttoilu-merkintää, mutta sitä tasapainottavat kymmenen johtajuus-merkintää. Isoimman jäsenmaan ääni kuuluu, niin hyvässä kuin pahassa.
Tutkimus on ladattavissa osoitteessa http://www.ecfr.eu/scorecard/2014.
Kirjoittaja on tutkimusassistentti Ulkopoliittisessa instituutissa. Hän osallistui tutkijana ECFR:n raportin Suomea käsittelevän osuuden kokoamiseen.